PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Díky, že tady jsi v tak výjimečný večer, Eduarde.
Ne, Eliso!
Eliso, já jsem tady! Jsem tady!
To jsem já, Eliso!
Eliso!
Jsem tady! Tady!
Může to trvat roky Minutu, nebo tři neděle
Ale v další vteřině...
- Ahoj. - Už odcházíš?
Spěchám.
- Nepozdravíš Elisu? - Až později.
- Zase spolu chodíte? - Můžeš mě pustit?
Spali jste spolu?
- Co tě to zajímá? - Zajímá.
Zpívá příšerně.
Zpívá nádherně.
Je to ubohý.
Ty jsi ubožák.
Co tu po tolika letech děláš?
Kdo z Elisy udělal tak skvělou umělkyni? Ty?
Být po tvým, sedíte teď doma
a hádáte se, kdo umyje děti
a kdo zapne myčku na nádobí!
Vypadni, vrať se domů k ženě a k dětem.
Tam ti bude dobře.
Zmlkni.
Hej! Hej, počkej!
Edu?
- To si mě pletete. - Ne, moment.
Počkej!
- Kdo jsi? - Pusť mě.
- To ne. - Òscare, už dost!
- Znáš moje jméno? - Ano. Prosím...
Ne. Proč vypadáš jako Eduard?
Proč na tebe Elisa koukala?
Jsem jeho příbuzný.
Ne. Znám celou rodinu, ale tebe ne.
- Vysvětlím to. Jen... - Přede všema!
Ne, nechci ho vidět.
- Proč? - Pohádali jsme se.
Nehraj si!
Zastavte ho!
Co děláte?
Tohle se musí vyjasnit.
- Co děláte? - Napadl toho muže!
- Prosím, nechte mě jít. - Uklidněte se.
Zjisti, jestli ho chce nahlásit na policii.
Poslyšte, děláte chybu.
Pusťte mě, chci jít domů.
Klid. Jestli vás nenahlásí, pustím vás.
Nezhoršujte to.
Do hajzlu!
- Co to je? - Co? Zahoďte to!
- Je to bomba? - Poslyšte, schovejte tu zbraň.
Je to jenom protéza.
Vůbec tak nevypadá.
Není to bomba. Copak jsem terorista?
- Proč by ne? - Schovejte to.
Dejte mi to, všechno vám vysvětlím. Klid.
MOTÝLÍ KŘÍDLA
VCHOD DO HLAVNÍHO SÁLU
Edu? Edu, tudy.
- Òscare? - Pojď sem.
- Kdes byl? - Vysvětlím ti to.
Viděl jsi to?
Paráda. Poslyš.
Poslouchej mě chviličku, Edu.
Jo. Edu, je tu chlap, co vypadá jako ty.
Vypadá úplně jako ty. Strčil do mě.
Jo, chtěl mi ublížit. Asi o patnáct let starší než ty.
Prý je tvůj příbuzný, ale neznám ho.
Strčil mě na schodech. Strčil i do ochranky.
Vteřinku.
Kde je ten, co mě strčil?
- Ten muž? - Ano.
Máme ho...
ELISA MONTCALMOVÁ
Pojďte se mnou, prosím.
To vám drží kosti?
Je to japonský výrobek.
Dejte mi ho zpátky, prosím, nebo se mi rozpadne ruka.
Rozpadne?
Proč nemáte jizvu?
Jestli to bylo uvnitř, kudy to vylezlo?
Mám jizvu. Pojďte sem.
Not tak, pojďte se podívat.
Jen chviličku.
Co? Ne, poslouchejte.
Vraťte mi to! Potřebuju to na ruku!
Myslíte, že tomu věřím?
Vraťte mi to, prosím!
- Klid. - Poslyšte, já potřebuju...
Dobře, řeknu vám pravdu.
Do toho.
Je to...
Je to zařízení na cestování vesmírem.
Jistě.
Přišel jsem z jinýho vesmíru najít ženu, kterou jsem ztratil.
Umřela.
To mě mrzí.
Ale v tomhle vesmíru žije. Proto jsem tady.
A našel jste ji?
Ano, je to ta zpěvačka. Elisa Montcalmová.
Skvěle. Neuvěřitelná ženská.
Ale musím pryč, aby mě nenašel on.
- On? - Moje druhý já.
Je tu vaše druhý já?
No jistě.
A kde jste to vzal? Kdo vám to dal?
Jedna stará žena, vědkyně.
Jistě, jste z jinýho vesmíru,
který musí být pokročilejší než náš,
protože v našem vesmíru
takový zařízení vidíme jenom ve Star Treku.
To jsem si taky myslel.
No tak, nechte toho,
nebo zavolám policii, ať vás zavřou!
Jak to vysvětlíš teď?
Hele.
Eliso, pojď sem na chvíli.
- Co je? - Pojď, jde o Eduarda.
Nejdřív mi to vraťte
a sundejte mi pouta. - Co jste mu vzal?
Prý protézu.
Nejdřív nám řekněte, kdo jste.
- A proč... - Proč vypadám jako ty?
Nebuďte familiární.
Proč bych nebyl?
Známe se snad?
Jsou stejní, nevidíte to?
Jsou příbuzní. Vypadají jako dvojčata,
ale to nejde, protože tenhle je starší než ten druhý. Leda...
Přišel sem z jinýho vesmíru hledat lásku.
Už vím! To o tomhle mluvil Einstein.
Jestli ten první chvíli cestoval rychlostí světla,
když se pak vrátí, uteklo mu víc času,
proto je starší.
Můžou být dvojčata.
Jasně, a ten druhý neví, že má dvojče?
Pamatujete si, že máte dvojče?
Vidíš? Máš po teorii.
Dobře, jsou bratři, ne dvojčata.
Po porodu je rozdělili...
Můžete zmlknout, prosím?
Poslyšte,
dohodneme se. Vy mu vraťte, co jste vzal,
a ty nám řekneš, co tu děláš.
Když usoudíme, že nikomu neublížíš,
pustíme tě. Zní to dobře?
Jo.
Eduarde?
Ahoj, Eliso.
- Ahoj, Òscare. - Ahoj.
A kdo jsi ty?
Jsem Eduard.
Oklamal jsi mě.
Ten zmetek tvrdil, že je nemocný.
Proto sis nic nepamatoval, hajzle.
To nic, Eduarde.
Jsem tvůj příbuzný.
Jaký příbuzný?
Jsem mladší bratr tvýho otce, Manela.
- Proč mi o tobě neřekl? - Vidíš?
Je jasný, že lže.
Před lety jsem odešel.
On si pak vzal tvou matku Marii.
Je to skvělá žena, mám ji rád.
Měl jsi ji rád.
Oba jsou mrtví. Ona taky.
Ano, já vím. Ta nehoda. Já vím, Eduarde.
Lžeš. Můj otec byl jedináček.
To ti lhal. Narodil se Pere.
Brzy na to máma čekala tebe.
Mně bylo patnáct. Byl jsem rebel, utekl jsem.
Manel mi nikdy neodpustil.
Ale pojmenoval tě Eduard, po mně.
Protože hluboko uvnitř mě miloval. A já zase jeho.
Tak proč jsi nepřišel, když umřeli?
Teď ne, Edu.
Proč ses objevil až teď?
Odpověz mi!
Eduarde, můžeme si promluvit venku.
Dostaň mě z těch pout.
Myslíš, že tě chci ještě vidět?
Můžeme toho tolik probrat.
Co třeba?
Třeba to, že tě pronásleduje neštěstí.
Nevím, o čem to mluvíš.
Jistě, že víš.
Ta nehoda, kterou jsi způsobil.
Mučí tě to každý den.
Uteklo dost let, ale každou noc tě budí myšlenka,
jak to můžeš změnit.
„Co kdybych to neudělal?“
„Co kdybych odpověděl jinak?“
„Co kdybych jel jinudy?“
„Co kdyby ještě žili?“
Ti, které tak miluješ. Ti, co umřeli kvůli tobě.
- Ty hajzle! - No tak.
Nech ho. Nech ho, Òscare. Má pravdu.
Máš úplnou pravdu.
Proč brečíš?
Ztratil jsem svou ženu a dvě děti podobně,
jako ty svoje rodiče.
Rád bych ti řekl, že za to nemůžeš, Eduarde,
jenže to nejde.
Nejde to.
Eduarde?
Chcete ho nahlásit, nebo ne?
- Co děláš? - Volám na něj policii.
Ne, počkej.
Nejdřív chci znát pravdu.
Takže něco tak maličkýho
umožní cestovat vesmírem?
Ne, co to děláte? Vy těm nesmyslům věříte?
Tak co to je?
- Je to bomba. - Bomba?
- Pouta. - Jo, hned to bude.
- Pouta! - Hned, hned.
Rychle.
Co to děláš?
- Zůstaňte tam. - Jo.
Jdeme!
To nic.
Jdeme. Neublížím ti, slibuju! Věř mi.
A vy mlčte!
Utíkej!
Pomoz mi. Kde je zadní vchod?
Nejdřív mi řekni, kdo jsi.
- Jsem Eduard. - Prosím.
Eduard, který tě tenkrát nenechal samotnou.
Měli jsme Carlu a Jana, úžasný děti.
Tohle mi nedělej.
Ale já tě nenechal stát se touhle úžasnou zpěvačkou.
Včera jsem si chvíli myslela...
- Musím jít. - Počkej!
Beze mě ti bude líp, pochop to.
Nezajímá tě, co na co jsem při milování myslela?
- Chceš to slyšet? - Ne.
„To není on. To není Eduard.“
S ním jsem se nikdy necítila jako s tebou.
Nevím, kdo jsi, a je mi to fuk.
Zamilovala jsem se.
Nevšiml sis toho při koncertu?
Neviděl jsi mi to v očích?
Tohle jsem nikdy necítila.
Ani k tomu Eduardovi, kterýho jsem tolik milovala.
Když jsem ho viděla znovu, došlo mi,
že jsi jako on, ale nejsi on.
Už jsem zapomněla, co jsem k němu kdy cítila.
S tebou je to mnohem hlubší cit.
Cítím to, tady.
Neopouštěj mě.
Zůstaň se mnou. Navždycky.
Nikdy jsem tě neopustil, Eliso.
Stát, ani hnout.
Ne, nestřílejte.
Běž tamtudy, Eduarde.
Prosím.
Eduarde. Eduarde!
Eduarde!
Eduarde, prosím!
Eduarde!
Teď jsi mě opouštěl.
Eliso.
Ne! Stát!
Ne, ne, ne, stát!
Stůjte! Stůjte!
Rychle, volejte sanitku!
Počkejte! Stát!
SUPERMARKET
Eliso.
Stát! Stát!
To nic, schovejte to.
- Schovejte to. - Ani hnout!
Klid, nic neudělám. Uklidněte se.
Cože?
Eliso.
To jsem já.
- Doktorko. - To nic.
Byla to hrůza.
Klid, teď jste tady.
Stalo se to zase.
Odpočiňte si.
Vysvětlíte mi to později.
Jak dlouho jsem byl pryč? Týden?
- Měsíc? - Jen dvacet minut.
Myslíte, že existuje vesmír, kde můj vztah s Elisou
neskončí náhlou nehodou? Konkrétně autonehodou?
Možná existuje jeden, kde...
Kde co?
Nic, byla to hloupost.
Co jste chtěla říct? Mluvte dál.
Po všem, co jste mi řekl,
mě něco napadlo.
A co?
Vlastně je to otázka.
Ptejte se.
Proč, když vám řekla, že vás pořád miluje,
dokonce víc než druhého Eduarda?
Proč, když vám vyznala absolutní lásku
a vy jste mohl mít fantastickou ženu?
Proč?
Proč co? Vysvětlete mi to.
Proč jste nezůstal?
Proč, než měla Elisa tu hroznou nehodu,
jste se rozhodl vrátit?
Já ne...
Před tou nehodou jste od ní utekl.
Chtěl jste se vrátit.
Ano, nebo ne?
Díky.
Myslím, že odpověď znám.
Můžeme si o tom promluvit jindy.
- Teď musíte odpočívat. - Ne, musím vám to říct.
Nepřemýšlel jsem.
Jen jsem věděl, že se musím vrátit.
Když tam ležela,
na zemi,
a než umřela, řekla mi,
že v tu chvíli jsem ji opustil,
napadlo mě...
- Asi to vyzní hrozně. - Že si tu smrt způsobila sama.
Nebyla to vaše vina.
Jinými slovy,
nikdy byste ji nemiloval jako svou Elisu.
Ano.
Necítil byste k ní ani zlomek toho,
co jste cítil ke svojí ženě.
Ano.
Její smrt nebyla tak důležitá.
- Ne, ne, to nemyslím... - Netrapte se, Eduarde.
Je v pořádku, že si její smrt nedáváte za vinu.
Možná z ní dokonce máte radost.
Možná to byla laskavost.
V tom vesmíru se z té ženy teď stává legenda.
Ne, není třeba. Dojdu sama.
Eduarde?
Tentokrát ses vrátil dřív.
Tvoje matka myslela, že budeš pryč
zase pár týdnů, nebo měsíců.
Co tady děláš?
Pomáhám s úklidem po oslavě.
Po jaký?
Po tý dnešní?
Kde jsi na všechny vyletěl.
Jo, omlouvám se. Kde vlastně je?
Spí. Budeš ji budit?
- Ne. - Možná by byla ráda.
- No tak, uklidní se. - Ne, jsem unavený. Jdu spát.
Dobře.
Claro.
Díky.
Žádný problém.
PRO TÁTU
Dobré ráno.
Jsem moc ráda, že ses vrátil.
Jo.
Ani nevím, žes mi to vzal.
- Vzal co? - Tohle.
Taky mi to pomáhá spát.
Když je objímám.
Mého Jana a mou Carlu.
Včera jsi říkal ošklivý věci.
Skoro si nevzpomínám.
Říkal jsi, že ses schovával, abys nám neublížil.
A že ti všichni blízcí umírají.
To je pravda.
Ne, Eduarde. Podívej se na mě.
Koukej si to vyhnat z hlavy.
Tragédie neznamená, že se něco podobného stane znovu.
Život jde dál. Vždycky musíš jít dál.
Mami, uděláš pro mě něco?
Jo.
Uděláš mi tu svou bramborovou omeletu?
Zase jíš, jako bys roky hladověl.
Když jsem pryč, skoro nejím, takže...
A kdy jsi byl pryč?
- Včera v noci. - Jo.
Jedna noc je lepší než sedm měsíců, jako posledně.
Byla jsi tam?
Proč já ne?
- Nevzpomínáš si? - Ne.
Šéf na poslední chvíli svolal poradu, nemohl jsi ho odmítnout.
V kanceláři?
Ano. Alespoň jsi nám to tak řekl.
Sakra, Toni.
Eduarde, udělej mi laskavost. Eduarde.
Narcísi, nemůžeš jít na tu poradu místo mě, prosím?
- Ne. - Prosím.
Nesl to Jan těžce?
Že jsi nešel?
Nejdřív ano.
Pořád koukal na to prázdné místo.
Šlo mu to?
Byl nejlepší.
Byl tak šťastný.
Byl to fajn den.
A nakreslil ti tenhle obrázek.
Abych se cítil provinile.
Ne, naopak. Podívej se pořádně.
Všichni se tam usmívají.
Jen tenhle ne.
Nechtěl, aby ses cítil provinile.
Chtěl se s tebou o to štěstí podělit.
Jeden den štěstí.
Na co myslíš?
Tajíte mi něco?
Co si myslíte, že dokážete?
Říkám, že chci jen vidět svoje děti.
- Pořád vám nerozumím. - Cože?
Že chci vidět děti?
Doteď jste vždycky cestoval, abyste zastavil...
Tu tragédii, přesně tak.
Byly to významný momenty, důležitý chvíle,
rozhodnutí, co definovaly můj život.
- A možná proto... - Ano?
Život se neskládá jen z takových chvil.
Neužívala jste si nikdy maličkosti?
Obyčejný život den za dnem?
Směšný chvíle, který nám ale naplňujou život
a mají větší význam, než ty velký a tragický chvíle,
hlučný a nesmyslný. Kdo to řekl?
Shakespeare. V Macbethovi.
„Život je příběh vyprávěný blbcem.
Hlučný a nesmyslný naveskrz.“
Ano, přesně tak.
Na velké věci běžně nemyslíme, jinak bychom se zbláznili.
Zažila jste někdy ty jemné a úžasné chvíle jako...
Mávnutí motýlích křídel?
Tak zažila jste je?
Když jste byla mladá. Jako studentka.
Když jste měla obyčejnou práci.
Když jste s někým měla vztah.
Ne? Nepamatujete si takový chvíle?
- Ne. - Ale já jo.
A teď chci takovou chvíli navštívit.
Šťastný den, který jsem pokazil svojí zbabělostí.
Nebojte, hned se vrátím.
- Co se děje? - To mávnutí motýlích křídel.
Co?
Už jsme to rozebírali.
Bojím se, že se tohle všechno zhroutí.
Žádné cesty nejsou bez následků.
Ať jde o velký moment, nebo úplně bezvýznamný.
I ta nejmenší změna bezvýznamné drobnosti
může spustit řetězovou reakci.
Na tom nesejde. Chci vidět svoje děti.
Rozumíte mi, nebo ne? Jistě, nemůžete mě pochopit,
když nevíte, jaký je mateřství.
To je poslední cesta, rozumíte?
Ano.
Půjdu do divadla,
abych viděl synovo představení.
Nebojte se, pokusím se nezasahovat.
Bude to jen obyčejné mávnutí křídel.
Ptal jste se někdy, proč se tolik krásy skrývá
právě v motýlích křídlech?
Tady sedím já.
Slíbil jsem to.
Čeká tě trest.
Jestli něco řekneš, zlomím ti ruku, rozumíš?
Ano? Teď se to nehodí. Není to jasné?
To je moje dvojče.
Copak ty máš bratra?
Chovej se slušně,
jinak na personálním vyjmenuju
všechny pornostránky, na které v práci chodíš.
- Rozumíš? - Budu v pohodě.
- Sakra, Toni. - Ne, Eduarde.
Pomoz mi.
- Ne. - Skvěle, to jsi celý ty.
Poslyš, Narcísi, můžeš na to jednání místo mě?
Jo, jistě, jistě. Budu tam.
Díky, Narcísi.
Eduarde? Eduarde, jako to, že Narcís jde na schůzi za tebe?
Doufá, že ho povýšíte.
- Hraješ si s ohněm. - Tak mě potrestej.
Neuvěřitelný. Eduarde!
Teď jsme se potkali na parkovišti.
Zapomněl jsem si klíčky. Sluší ti to.
Pozvu tě někdy na večeři.
- Dobré ráno. - Zdravím.
Stůj, stůj, stůj!
Co se děje?
Jsi v pořádku? Nějaký problém?
Není čas na řeči.
Promiň, ale jiný nápad nemám.
Všímej si Elisy
a choď cvičit, ať něco shodíš.
ŠKOLA UNIVERSE
- To je sen? - Jo.
Ticho, nenuť mě...
Ty... Já... Jsem to já?
Ty jsi já, já jsem ty. Radši mlč,
ať tě znovu nepraštím.
Bude to nejvýš hodina.
Pak zmizím, ty se probudíš
a nic se nestalo.
Dobře?
Pomoc!
Sakra, to bolí. Já tě varoval.
Kazí paní máslo, rozlévá pití
a v noci lidem pro legraci ukazuje špatnou cestu.
A ti, kteří tě zvou elfem a dobrým duchem, mají štěstí,
protože děláš jejich práci.
- Jsi to ty? - Vůbec se nepleteš!
Jsem hravý, noční duch, který baví Oberona
a rozesmívá ho.
- Na koně... - Jane! Jde ti to.
Jsem tady.
Moc dobře, jsem tu! Dobrá práce.
A plný života...
Ahoj, mami. Omlouvám se.
Někdy se proměním v jablko a dostanu se do pití.
Co je s tebou?
Nic.
Jsem rád, že tu jsem.
Ušetřil jsem Janovi kreslení.
- Vzal sis něco? - Ne.
- Jde mu to. - Prosím.
- Vážně. - Už dost.
Spadla na zem a ječela:
„Au, můj zadek!“ Začala kašlat
a ostatní se smáli jako hyeny a říkali:
„Nic mě tak nepobavilo!“
Bravo, Jane! Nic mě tak nepobavilo!
- Bravo! Je to super. - Eduarde.
Eduarde!
Zmiz, vílo, Oberon už jde.
Proč jsi takhle oblečený?
Kde jsi to vzal?
Proto tě tak miluju.
Je pro tebe důležitý,
odkud to oblečení mám. Miluju tě.
Pomoc!
Pomozte mi!
Pomoz!
Pokud jsme vás urazili, nemračte se.
Jsme stíny, jsme duchové,
a tohle všechno je sen, který se vám v noci zdál.
Pokud se nám nepovedlo zažehnout vaši fantazii,
mohu vám slíbit, že příště nám to půjde lépe.
Když nám povíte, jakých chyb jste si všimli,
slibuji, že je brzy napravíme.
Jinak mi říkejte lhář. Přeji příjemný zbytek večera.
A pokud zatleskáte, zatleskáme taky.
Bravo!
Výborně, Jane, bravo!
Výborně. To bylo naprosto dokonalý!
Bravo! Bravo!
Byl úžasný, vážně úžasný.
Moc dobře.
Byl jsi úžasný!
Bravo! Bravo!
Chceš tu snad zůstat?
Ne.
Proč jsi tak...
Nadšený?
Když jsem Jana viděl hrát, hrozně mě to...
Vidím. Jo, bylo to dobrý, ale...
Víš, po kom ten talent má, ne?
- Ne. Po kom. - No tak. Po tobě.
- Po mně? - Ano.
Nemůže jít na jeviště s takovou autoritou,
kdyby po někom nezdědil talent.
Eliso, posaď se na chvíli, prosím.
Eliso, nevím, co se teď stane, až...
Až co?
Nic. Pořád jsi mladá.
Přestaň jednou studovat ostatní, ať chvíli studují oni tebe.
- Co? - Jan je po tobě.
Nepochybně.
Přestaň učit. Vrať se ke zpěvu.
Děti jsou dost velký.
Brzy můžeš být umělkyně.
Lásko, talent nikdy nezmizí.
Rozhlídni se.
Podívej se na jeviště.
Kdybys tam byla a zpívala nám všem,
každý by byl naprosto nadšený.
Mávali by, milovali by tě.
Neříkej mi, že jsi o tom nesnila.
Tolik tě miluju.
Tati!
- Tati! - Jane!
- Líbilo? - Bylo to skvělý, šampione!
- Vážně? - Nádhera.
Brečel jsem, smál se. Jsi nejlepší.
- Vážně? - Jo!
Byla tam chyba.
- Vždyť si nikdo nevšiml. - Ne?
Ne, vůbec ne.
Blahopřeju. Odvedl jsi skvělou práci.
- Díky. - Umělec.
- Teď vážně, Eduarde... - Co?
- Jsi v pořádku? - Proč se ptáš?
Už dlouho jsem tě neviděla tak...
Co? Plnýho života? Mami, já zapomněl,
že občas v životě musíme oslavovat maličkosti.
Uvědomit si lásku, co dostáváme, a projevovat svou.
Ano, ale proč zrovna teď?
Prostě proto.
Protože tě mám rád. Protože tě mám rád.
Tebe, Elisu, Jana, Carlu, Joana, svýho tchána,
i přes hádky...
Co? Pohádal ses s Joanem?
- Ne, ne. - Tak co?
Nic, mami, nic. Jen ti říkám, že tě miluju.
Moc tě miluju. Než se něco stane...
Třeba co?
Eduarde, co se děje?
- Marie, nehrál Jan dobře? - Skvěle.
Byl úžasný. Půjdeme na kávu.
Tak vyrazíme.
Jdu na kafe.
- Musím jít. - Jo.
- Jsi umělec. - Ahoj.
ŠKOLA UNIVERSE
- Co je? - To je naše auto?
Ne, ne, ne, ne, ne.
Co ne?
Co se děje?
To je on!
Ptal jste se někdy, proč se tolik krásy skrývá
v motýlích křídlech?